1. Sol i de dol

1. [1] Sol i de dol

2. [5] Bru i descofat

3. [7] M'exalta el nou i m'enamora el vell

4. [18] És per la ment que se m'obre natura

5. [19] SI POGUÉS ACORDAR RAÓ I FOLLIA

6. [25] En tendre prat gaudir el paisatge estricte

7. [28] La Nit

8. [32] Seguir, de nit, la mar, de punta a punta

9. [58] Porta les xifres ben altes!

10. [60] Nus i florits premem dins l'ample cup!

2. les irreals omegues

1. Baixava de Coll Formic

2. VAIG OBRIR, COS BALB

3. On he deixat les claus...

1. VAIG ARRIBAR EN AQUELL POBLE

2. ÉS QUAN DORMO QUE HI VEIG CLAR

3. ONSEVULLA TINC PORT

4. Onze Nadals i un Cap d'Any

1. [IV] SI L'ALTRA NIT JO CAVALCAVA AL RAS

2. [VI] HO SAP TOTHOM, I ÉS PROFECIA

3. Jo sé el camí de la Casa Vermella

4. DECLAMAVA TOT SOL MENTRE ABOCAVA CABASSADES DE SAL A LA BÓTA

Sol i de dol

(1947 [1936])

[1] Sol i de dol

NO.M CLAM D'ALGÚ QU'EN MON MAL HAJA CULPA

(Ausiàs March)

Totz lo món me par sol un ortz,

E mos chans no m'es mai conortz.

Raibautz de Vaqueiras

Me n'ané en un boscatge on estava en plor

Tan fort desconortat, que.l cor m'era en dolor;

Mas per ço car plorava hi sentia dolçor.

Llull

Così nel mio parlar voglio esser aspro,

Com' è negli atti questa bella pietra,

Maggior durezza e più natura cruda.

Dante

[1]

Sol, i de dol, i amb vetusta gonella,

Em veig sovint per fosques solituds,

En prats ignots i munts de llicorella

I gorgs pregons que m'aturen, astuts.

I dic: On só? Per quina terra vella,

-Per quin cel mort-, o pasturatges muts,

Deleges foll? Vers quina meravella

D'astre ignorat m'adreç passos retuts?

Sol, sóc etern. M'és present el paisatge

De fa mil anys, l'estrany no m'és estrany:

Jo m'hi sent nat; i en desert sense estany

O en tuc de neu, jo retrob el paratge

On ja vaguí, i, de Déu, el parany

Per heure'm tot. O del diable engany.

[5] Bru i descofat

Bru i descofat, i descalç, d'aventura,

En dia fosc, per les platges desertes

Erra vol. Imaginava inertes

Formes sense aura i nom, i llur pintura.

I veia, dret davant llur sepultura,

Homes estranys amb les testes obertes,

Un doll de sang en llurs ombres incertes,

i un cel de nit fent dura llur figura.

Entre sospirs, el seny interrogava

Si veia just: ¿Les imatges funestes

Eren en mi o en la natura brava?

I m'ho pregunt encara en mil requestes:

Les ficcions -i jo en visc!-. ¿fan esclava

La ment, o són els seus camins celestes?

[7] M'exalta el nou i m'enamora el vell

Em plau, d'atzar, d'errar per les muralles

Del temps antic, i a l'acost de la fosca,

Sota un llorer i al peu de la font tosca,

De remembrar, cellut, setge i batalles.

De matí em plau, amb fèrries tenalles

I claus de tub, cercar la peça llosca

A l'embragat, o al coixinet que embosca

L'eix, i engegar per l'asfalt sense falles.

I enfilar colls, seguir per valls ombroses,

Vèncer, rabent, els guals. Oh món novell!

Em plau, també, l'ombra suau d'un tell,

L'antic museu, les madones borroses,

I el pintar extrem d'avui! Càndid rampell:

M'exalta el nou i m'enamora el vell.

[18] És per la ment que se m'obre natura

A Manuel Pla i Salat

És per la Ment que se m'obre Natura

A l'ull golós; per ella em sé immortal

Puix que l'ordén, i ençà i enllà del mal,

El temps és u i pel meu ordre dura.

D'on home só. I alluny tota pastura

Al meu llanguir. En ella l'Irreal

No és el fosc, ni el son, ni l'Ideal,

Ni el foll cobeig d'una aurança futura,

Ans el present; i amb ell, l'hora i el lloc,

I el cremar dolç en el meu propi foc

Fet de voler sense queixa ni usura.

Del bell concret faig el meu càlid joc

A cada instant, i en els segles em moc

Lent, com el roc davant la mar obscura.

[19] SI POGUÉS ACORDAR RAÓ I FOLLIA

S'i'fosse foco, arderei 'l mondo;

S'i'fosse vento, lo tempesterei;

S'i'fosse acqua, io l'annegherei.

Cecco Angioleri

No sent, ne veig, ne oich, ne conech res

Ans m'és semblant qu'en aquest món no sia;

Volent fer jûy ab la rahó demés,

Que com més pens més mon seny se desvia.

E jo no só o no.s pot fer que sia

Res del passat semblant del qu'és present;

Ans só estrany, mir tot quan fa la gent

E mon semblant representa follia.

Pere Torroella

[19]

Si pogués acordar Raó i Follia,

I en clar matí, no lluny de la mar clara,

La meva ment, que de goig és avara,

Em fes present l'Etern. I amb fantasia

-Que el cor encén i el meu neguit desvia-

De mots, de sons i tons, adesiara

Fes permanent l'avui, i l'ombra rara

Que m'estrafà pels murs, fos seny i guia

Del meu errar per tamarius i lloses;

-Oh dolços pensaments!, dolçors en boca!-

Tornessin ver l'Abscon, i en cales closes,

Les imatges del son que l'ull evoca,

Vivents; i el Temps no fos; i l'esperança

En ImmortalsAbsents, fos llum i dansa!

[25] En tendre prat gaudir el paisatge estricte

A Victòria

En tendre prat gaudir el paisatge estricte

Però trèmer amb el blat i la rosella

I la color que encén l'alba novella,

I coldre la Natura, el cor convicte

Davant la Ment, que la mesura dicta,

I caminar per l'ombrosa comella,

Escoltar ploriqueigs de fontanella

I preguntar-me, dubtós, ço que és ficte:

Els senys goluts -olfacte, tacte i ull

Que em fan el viure gai-, o el nombre cru

I sec, i nu de divina nuesa!

I a ple congost, que les remors acull

En defallent ressò d'aigua i devesa,

Copsar el Present fet de ment i de Tu.

[28] La Nit

A Carles Riba

La Nit, diem; i el cor comú batega,

brillen els ulls i l'esperança neix;

el respirar de tots és un sol bleix;

súbdits del Tot, vivim l'alfa i l'omega.

Oh pura nit d'estiu! Tothom ofega

el seu voler, però la Ment s'acreix,

i en el repòs de l'acimat relleix

fem nostre l'U sota el signe de Vega.

I comença el diàleg tu a tu,

més enllà de la carn i de la secta,

llum i cristall en un paratge nu;

i planegem -filòsof, arquitecte!-,

el futur transparent, en un cel blau,

del Temple, de la Farga i del Palau.

[32] Seguir, de nit, la mar, de punta a punta

A Josep Obiols, record de Sa Tuna, 1923

Seguir, de nit, la mar, de punta a punta

-Es Plom i Cap sa Sal!-, quan tot reposa

I allà on l'areny amb la pedra s'ajunta

Copsar el respir del món en cala closa.

Ésser molts i ningú; i a cada cosa,

En les foscors de la fosca que munta,

Dar-li un nom nou, sense alè ni pregunta.

I tenir por, com si ens colpís la llosa.

D'un destí sense flam. Però gaudir

De l'únic so i de l'irreal tremir,

Dels fòsfors conjugats que l'ull agenci

I dels mots que callem i el goig avenci

-I que mai no ens direm! I compartir

Amb els estels innúmers, el Silenci.

[58] Porta les xifres ben altes!

Record de Roses, 1918

Porta les xifres ben altes! I tomba

Riba de Mar enllà: Som el jovent

De mil nou-cents divuit, i dins un rombe

Encabim la Natura i el Moment.

Qui diu, il.lús, que deu per deu fan cent

Si el diumenge s'enlaira en una bomba

I cal dur vesta per fer un art docent

I pintar el sol morent en fràgil tomba!

Qui crida irat, si ens domina l'esport

Del submergir que fem, fora de port

(Quan brollen llums sota les aigües manses),

D'un 1, un 9 i un 8, d'un vermell fort,

I escoltem Bach en un llagut estort

D'un naufragi dels temps de les romances!

[60] Nus i florits premem dins l'ample cup!

Record de Port Lligat i d'Agnès, 1926

Nus i florits premem dins l'ample cup!

En fer-se fosc posem lleba a la porta;

Em fa por el teu malai de boca torta

Que m'enfoca el farell si en mar m'ajup.

Pintaré boca i gropa dins un cub;

I això ho fa el temps. L'aire d'ací m'emporta

A ponents broms, i al peu d'una aigua morta

Assaig els colorants d'insòlit tub.

De les ciències faig el meu oci:

Les mans mouen polígons de setí

I em dic que Y és funció de Ics

Mentre almívars i mels vessen del cossi

Que aple sol, entre mols i rocs antics

Guardes, Agnès, amb ulls de quars hialí.

les irreals omegues

(1948)

Baixava de Coll Formic

BAIXAVA DE COLL FORMIC AL BRULL, I EN ÉSSER PROP DE LA MORERA EM VAN ATURAR ELS CICLOPS. VOLIA FUGIR, PERÒ, BURXANC EN MÀ, EM VAN FORÇAR A MIRAR COM ENSACAVEN LLIBRES I MÉS LLIBRES MEUS, IMPRESOS I NÈDITS, PERGAMINS DELS AVANTPASSATS SOSTRETS AL RECTOR DELS TORRENTS DE LLADURS I MANIFESTS EVERSIUS. EL MEU COS FULLAVA COM UN FAIG, I UN ULL DESCLÒS ALS BRULLS DEL FRONT EM VA FER VEURE, AIGUOSA I TRANSPARENT, LA MEVA PRÒPIA IRREALITAT

Mirar els ocells com els nois, i la boira

Pel torrentol amb caramells de molsa;

I, cap al tard -quan les mosses tardanes

Cullen, ull dolç i persignat, les herbes

I els glans d'embruix-, el serrat; ...o, a mig aire,

-Darrere els faigs, allà on la nit udola-,

Els traginers encorbats i somnàmbuls,

Durs i arreluts entre els coscolls airívols,

Com omplen bucs carboners i les sitges

Parpellejants, amb llibres nous, diaris,

Codis i fulls clandestins i escriptures

Que firmo jo amb irreals omegues,

És bell i trist per qui, nat franc, és serf.

-Nit d'avets delirant! Nit col•lectiva!

Trobar el pastor i els seus bous, vora els marges,

Dòcils i purs i la mirada gerda,

Amb neu als pics als fons de les pupil•les

I prats rosats amb fontanelles clares;

I, cor feliç i ple, dar-li el bon dia,

I us diu qui és: carranc i fill de bruixa,

Nat als Molins i dels carlins ostatge

Quan, sarmentós, somniava amb els Tròpics;

...O, de puigsmals a puigmals anacrònics,

Verure passar damunt acers eteris

Els trens de foc, amb rabassa i remences

Fendint, gebrats, la fressa dels silencis,

És gai i trist pels qui funyen els glaços

Emmurallats a les fleques alpines.

Sentir com plou, vora el foc; i les aigües

Vidres avall, a la tardor boscana,

Que esbossen cors amb anagrames rústics

Regalimants a les mans que us acotxen;

I el vent foiós amb campanes cerdanes,

Himnes flairants i florides pregueres

D'un airecel amb vilatans alífers

I déus dorments als fonolls de les bromes;

...O escoltar el plany del qui feixa la llenya

Al bosc defès, del caçador que empaita

Senglar i ocell, i el del castell el blasma

Perquè el de tots és seu, verges i astres,

És dolç i trist pel qui, feixuc de roses,

Lleva el pugó del pi de les tres branques.

Gualba, 1944 - Viladrau, 1948

VAIG OBRIR, COS BALB

VAIG OBRIR, COS BALB, ELS CALAIXOS ON GUARDAVA MILERS DE VERSOS QUE NO RECORDAVA D’HAVER ESCRIT MAI. LA PILAR M’ASSEGURAVA –ERA UN VESPRE FULLÓS AMB UN CEL BAIX GUSPIREJANT DE LLAVIS- QUE ELS HAVIA LLEGITS. ELS CALAIXOS EREN PLENS DE MANS COMPACTES I DURES QUE ESTRENYIEN LES MEVES AMB ESTRANYS DESIGNIS

A quin mar fosc naufragà una goleta

Amb ocells delirants damunt les vergues

I veles defallents sota les molses

—Esfullàvem lilàs entre les cendres.

A quina balma cega hi ha conquilles

On amaguem tresors d’arrels i aigua

Enyorosos del ball i armats amb canyes

—Fora poblat calcigàvem les ombres.

A quin pati ignorat d’una llar closa

Sentíem cants amb angoixa celeste

Els insectes alats als palmells càlids

—A mig congost apagàvem les llànties.

A quin fons de taverna enllà dels segles

Tastàvem mosts novells i ens embruixaven

Sons de marbres arcaics en orgues fòssils

—Ens fèiem por amb espectrals carotes.

A quin barranc antic vitals ballàvem

Al plany nocturn de bressolants arbredes

Eco lunar de veus i cants maresos

—Amagàvem el cos sota les xarxes.

A quin carrer sentíem fressa d’algues

Quan ens dèiem adéu sense paraules

A la claror d’espurnejants pronòstics

—Amb uns guants nous examinàvem perles.

A quin hangar d’una plana vetusta

Vestits de nit i coronats de roses

Amoixàvem ocells amb mà tremosa

—Engegàvem motors sense esperança.

A quina font de l’obaga perduda

Un estiu despullat en nit desclosa

Ploraven les vestals als déus de pedra

—Ulls embenats cantàvem infortunis.

Damunt quin mur en una nit sense hores

Inscrivíem uns noms que no enteníem

I dibuixàvem púdics ratlles mortes

—Entelàvem xarols la boca intacta.

A quin tombant de la pàl•lida pista

S’estimbaven les noies en bicicle

En cingles clars en espadats aeris

—Ens senyàvem amb aigua sortillera.

A quin calaixos abismals cercava

Poemes mai escrits i que memoro

En papers arrugats i lletra falsa

—Encaixo mans de porcellana i vori.

On he deixat les claus...

(1953)

VAIG ARRIBAR EN AQUELL POBLE

VAIG ARRIBAR EN AQUELL POBLE, TOTHOM ME SALUDAVA I JO NO CONEIXIA NINGÚ; QUAN ANAVA A LLEGIR ELS MEUS VERSOS, EL DIMONI AMAGAT DARRERE UN ARBRE, EM VA CRIDAR, SARCÀSTIC, I EM VA OMPLIR LES MANS DE RETALLS DE DIARIS

Com se diu aquest poble

Amb flors al campanar

I un riu amb arbres foscos?

On he deixat les claus...

Tothom me diu: -Bon dia!

Jo vaig mig despullat;

N'hi ha que s'agenollen,

L'altre em dóna la mà.

-Com me dic!, els pregunto.

Em miro el peu descalç;

A l'ombra d'una bóta

Clareja un toll de sang.

El vaquer em deixa un llibre,

Em veig en un vitrall;

Porto la barba llarga,

-Què he fet del davantal?

Que gent que hi ha a la plaça!

Em deuen esperar;

Jo que els llegeixo els versos,

Tots riuen, i se'n van.

El bisbe em condecora,

Ja els músics s'han plegat.

Voldria tornar a casa

Però no en sé els topants.

Si una noia em besava...

De quin ofici faig?

Ara tanquen les portes:

Qui sap on és l'hostal!

En un tros de diari

Rumbeja el meu retrat;

Els arbres de la plaça

Em fan adéu-siau.

-Què diuen per la ràdio?

Tinc fred, tinc por, tinc fam;

Li compraré un rellotge:

Quin dia deu fer el Sant?

Me'n vaig a la Font Vella:

N'han arrencat els bancs;

Ara veig el diable

Que m'espera al tombant.

Setembre de 1942

ÉS QUAN DORMO QUE HI VEIG CLAR

És quan plou que ballo sol

Vestit d'algues, or i escata,

Hi ha un pany de mar al revolt

I un tros de cel escarlata,

Un ocell fa un giravolt

I treu branques una mata,

El casalot del pirata

És un ample gira-sol.

És quan plou que ballo sol

Vestit d'algues, or i escata.

És quan ric que em veig gepic

Al bassal de sota l'era,

Em vesteixo d'home antic

I empaito la masovera,

I entre pineda i garric

Planto la meva bandera;

Amb una agulla saquera

Mato el monstre que no dic.

És quan ric que em veig gepic

Al bassal de sota l'era,

És quan dormo que hi veig clar

Foll d'una sola metzina,

Amb perles a cada mà

Visc al cor d'una petxina,

Só la font del comellar

I el jaç de la salvatgina,

-O la lluna que s'afina

En morir carena enllà.

És quan dormo que hi veig clar

Foll d'una dolça metzina,

Abril de 1939

ONSEVULLA TINC PORT

D'una tija faig palma

A l'arenell eixut;

De quatre rocs la balma,

I en la celeste calma

Un núvol m'és llagut.

De l'or que l'alba cela

Faig rem i escuma ensems,

I d'un pètal, la vela

Que amb parpelleigs d'estela

Navega enllà del temps.

Tot m'és sender, tot platja,

I onsevulla tinc port;

Pertot la teva imatge

M'és oasi i miratge

I d'un sospir faig nord.

I a l'ombra que es cabdella

En irisats topants,

D'un res de canya vella

Ajust la caramella

Qua afina cants i plants.

Maig de 1949

Onze Nadals i un Cap d'Any

[IV] SI L'ALTRA NIT JO CAVALCAVA AL RAS

Si l'altra nit jo cavalcava al ras

Com qui no torna i se'n va i esquiva el mas,

Pertot i enlloc sentia corn i esquella;

Sona un tunc tan tunc que tocaràs,

Vénen de lluny, sense brida ni sella,

Com qui torna i se'n va i esquiva el mas.

De tres pastors pataus seguia el pas,

I de llur folc em feia l'escarràs

Per heure foc i llum amb poca estella;

Canta que tunc tan tunc que cantaràs,

Passen, llampants, pel bosc i la planella,

I de llur folc em feia l'escarràs.

Dels cims nevats i els clots, vegeu quin cas,

Vénen, alats, el Persa, de domàs,

l'Hindú i l'Anglès enllà de la querella;

Balla que tunc tan tunc que ballaràs,

I el Rus i els seus amb la gorra i l'estella.

Vénen, alats, el Persa, de domàs.

De dalt del cel, tan alt, com ho diràs,

Quan fulla el son entre aigües i joncars,

I estrullo l'oli i la molina vella,

Salta que tunc tan tunc que saltaràs,

Ve tanta llum que em sembla meravella,

Quan fulla el son entre aigües i joncars.

En gran estol els àngels baixen, clars,

Amb fressa d'ombres i de fruits mollars,

I tan contents amb lletra i cantarella;

Toca que tunc tan tunc que tocaràs,

Catalans i toscans, la caramella,

Amb fressa d'ombres i de fruits mollars.

[VI] HO SAP TOTHOM, I ÉS PROFECIA

Ho sap tothom, i és profecia.

La meva mare ho va dir un dia

Quan m'acotxava amb blats lleugers;

Enllà del somni ho repetia

L'aigua dels astres mitjancers

I els vidres balbs d'una establia

Tota d'arrels, al fosc d'un prat:

A cal fuster hi ha novetat.

Els nois que ronden per les cales

Hi cullen plomes per les ales

I algues de sol, i amb veu d'albat,

Criden per l'ull de les escales

Que a cal fuster hi ha novetat.

Els qui ballaven per les sales

Surten i guaiten, des del moll,

Un estel nou que passa el coll.

El coraller ho sap pel pirata

Que amaga els tints en bucs d'escata

Quan crema l'arbre dels escrits;

Al capità d'una fragata

Li ho diu la rosa de les nits.

L'or i l'escuma d'una mata

Clamen, somnàbuls, pel serrat:

A cal fuster hi ha novetat.

El plor dels rics salpa pels aires,

I les rialles dels captaires

Solquen els glaços del teulat.

Un pastor ho conta als vinyataires:

A cal fuster hi ha novetat.

El roc dels cims escampa flaires,

I al Port mateix, amb roig roent,

Pinten, pallards, l'Ajuntament.

El jutge crema paperassa

Dels anys revolts, a un cap de plaça,

I el mestre d'aixa riu tot sol.

El fum dels recs ja no escridassa

I els pescadors faran un bol,

Tot és silenci al ras de raça

Quan els ho diu l'autoritat:

A cal fuster hi ha novetat.

Els de la Vall i els de Colera

Salten contents, a llur manera,

I els de la Selva s'han mudat;

Amb flors de fenc calquen a l'era:

A cal fuster hi ha novetat.

De Pau i Palau-saverdera

Porten les mels de llur cinglera

I omplen els dolls de vi moscat.

Els de Banyuls i els de Portvendres

Entren amb llanes de mars tendres

I un raig de mots de bon copsar

Pels qui, entre vents, saben comprendre's.

Els traginers de Perpinyà,

Amb sang barrada en drap de cendres,

Clamen dels dalts del pic nevat:

A cal fuster hi ha novetat.

Res no s'acaba i tot comença.

Vénen mecànics de remença

Amb olis nous de llibertat;

Una Veu canta en recompensa:

Que a cal fuster hi ha novetat.

Des d'Alacant a la Provença

Qui mor no mor, si el son és clar

Quan neix la llum en el quintar.

La gent s'agleva en la nit dura,

Tots anuncien la ventura,

Les Illes porten el saïm,

I els de l'Urgell, farina pura:

Qui res no té, clarors dels cim.

La fe que bull no té captura

I no es fa el Pa sense el Llevat:

A cal fuster hi ja novetat.

Jo sé el camí de la Casa Vermella

LA PLUJA, QUE S'HA POSAT LA VESTA DE L'ORAT DE LA CASA DEL CIM, SE M'ACOSTA TOTA DOLÇA, EM DÓNA UN POM DE FLORS I EM DIU DE CERCAR EL NOM PER LES CLARIANES DE L'ALTRE VOCABULARI

Jo sé el camí de la Casa Vermella

On viu l'orat que farga a mitjanit;

S'hi va pel clot on degoten les brees

D'un tronc alat, amb espurneigs d'estela,

I on pella el roc amb semença de griu.

En un trencall, entre esbarzers benignes,

Ja En Marbre, dret, us anomena clar;

El vostre nom s'esfulla per la timba,

Un bosc cremat us compta els anys, i els dies,

I Na Fontana us allarga les mans.

Seguiu enllà, on una rel dreçada

Com un serpent, despulla el llavi en plor

I els pits alçats amb blancors muntanyanes,

I us mira fosc, com l'agònica orada

Si el pescador l'enxarxa arran de moll.

A l'escorranc, on folguen les fumeres

Quan ve l'estiu i el foc cobeja amant,

Us dóna el braç Na Canya mitjancera:

Salveu el grau; i adreçada la sella,

Tantost salpeu de la platja dels camps.

Fendiu els blats, i al palmell d'una cova

On llaura En Vent i on N'Ombra lleva fruit,

descavalqueu. Ja Na Canya reposa

A l'entrecuix d'un rec; sols, amb la rosa

De l'estanyol, seguiu les nous de llum.

Sagna N'Escorça i sangloten les palles,

I els brins s'oregen als porxos d'En Cep;

I si els carbons disbauxen N'Atzavara,

La flor dels cims és N'Escuma que avança

I us dóna, escrits, els horòscops en creu.

Guanyeu el coll, i en tombant a la dreta,

Veureu, extrem, el Cap de mal passar.

La brisa frisa i embrossa les cledes,

N'Herba aforesta un sorramoll de guerra

I els fongs, cofats, escalen el barranc.

En Fred s'alzina i les pinyes s'escuen,

Na Boira us dóna el ram: ja sou a prop.

Canta N'Arbre tremós, al ple de muda,

Els tucs, nevats, vesteixen la cogulla,

I En Flum, joiós, pastoreja amb esclops.

Ja ve Na Pluja i es posa el monocle

Per veure-hi just:

—Vós sou En Tal, farà.

I us besa el front i el pit, i diu:

—Bell home,

Seguiu-me a mi.

I al ponent de la llosa

Que filtra el temps, us mostra on són els dalts.

—Recordo el món plomós, quan era grua

I ullava aigualls a la fira dels llamps.

He vist, reial, un ajust de meduses

I escoltat la campana de les dunes

Quan s'encrespa la lluna en el fossat.

I diu:

—Ja som a la Casa Vermella:

Grua, pluja o bruixot, jo só l'orat

Que cerqueu tots si foregeu la Meda,

Quan les bromes s'enfolquen a veremes

I el vi penetra, pubescent, la mar.

—Que vols, danser? Saber si la Bellesa

És una en l'U? I la Bonesa? ¿L'U

Rael o rou? O l'antiga jovença!

Serviu, pillocs, l'amor, i en privadesa,

Del boll sobrer en feu gram per al comú.

I: —Els qui us narreu al quitrà de les places

O poliu rims a les planes del son,

Allibereu les egües a la platja!

I amb signes nous i amb clofolles de sol

Escriviu, purs, a les parets de l'aigua:

«A la conca dels mots espurna el Nom».

Banyuls, setembre de 1959 - Cap d'Any de 1960

DECLAMAVA TOT SOL MENTRE ABOCAVA CABASSADES DE SAL A LA BÓTA

Ignoro els temps passats, els anys i els segles,

La sang, la raça, la terra i la llar.

Só l’heura tendra al bagueny de les cares,

El gemec de la nit, la tramuntana negra,

L’ull vespertí de la roca maresa,

El fresc de la rosada al calze dels estanys,

La flor i la fulla a l’hort de les ventades,

La pell marçal del fruit i el pa tou de les boires.

Só la mel de les fonts, la veu dels soterranis,

La maregassa oberta a les arrels dreçades

I la sang de les brases labials.

Só el foc que abranda els brucs a la serra mitgera,

La pluja entre xarols, la menta dels oasis,

L’ombra que frisa en un cap de carrer

—Quan la flora dels noms emporpra la muralla—.

Só el buf que escampa el fum de les llinoses,

La sal, la sorra i el paper de vidre,

L’arbre a mig coll que branca en flamejar l’Instant.

Só el gorg brogent al pont dels hemisferis

—Pleniluni invocat als freus de l’arxipèlag—,

L’asceta enfront dels màgics al foscant dels garatges,

L’aroma dels vinagres als temples dissidents.

Só la goma solar i el sutge en lluna nova,

L’oli vident dels dibuixos rupestres,

El braç voluptuós al doll de la farina,

El qui va sol quan les clarors s’esbalcen,

I diu que no i fa creu al ban dels beduïns.

Só el nunci de l’Enllà quan els carmins estupren,

La carota de pelfa al bordell de les hores,

El temps sense quadrant i el flam que afita el cercle.

Só la llavor sembrada a l’ermot de la borra,

La tinta espessa al crepuscle dels molls,

L’ocell imbatible a la vall falconera

—Muscle vital d’estranya salvatgina—.

Só l’equador viril, l’aiguamoll incorrupte,

El litògraf del cel, la capçana polar,

Fanal de port secret i criptograma d’ambre.

Só el filtre dels dorments a la plaça emmurada,

Brossalla a la garriga i molsa al codolar,

L’orògraf boreal, el plor de les congestes,

La cabellera d’aigües del teu cor

—Brolla de lava a les teves entranyes—.

Só, de la imatge, la còpia negativa,

Projectada en el temps, amb tints inesborrables

A la làctia muralla dels teus somnis.

J. V. Foix

(28 de gener de 1893 - 29 de gener de 1987)

Table of Contents

Sol i de dol

[1] Sol i de dol

[5] Bru i descofat

[7] M'exalta el nou i m'enamora el vell

[18] És per la ment que se m'obre natura

[19] SI POGUÉS ACORDAR RAÓ I FOLLIA

[25] En tendre prat gaudir el paisatge estricte

[28] La Nit

[32] Seguir, de nit, la mar, de punta a punta

[58] Porta les xifres ben altes!

[60] Nus i florits premem dins l'ample cup!

les irreals omegues

Baixava de Coll Formic

VAIG OBRIR, COS BALB

On he deixat les claus...

VAIG ARRIBAR EN AQUELL POBLE

ÉS QUAN DORMO QUE HI VEIG CLAR

ONSEVULLA TINC PORT

Onze Nadals i un Cap d'Any

[IV] SI L'ALTRA NIT JO CAVALCAVA AL RAS

[VI] HO SAP TOTHOM, I ÉS PROFECIA

Jo sé el camí de la Casa Vermella

DECLAMAVA TOT SOL MENTRE ABOCAVA CABASSADES DE SAL A LA BÓTA